ВІТЕР
Він не пам‘ятав, коли і як він народився. Чи від першого подиху і крику дитини? Чи від змаху пташиних крил? А можливо, від співу калинової сопілки, що розносила чиюсь радість, чи смуток... Ні, не міг він народитись від смутку. Адже він був таким весели непосидючим і бешкетним вітерцем. І дуже цікавим.
Він снував скрізь: у полі і в лісі, на тихою водою ставу і бурхливим потоком річки, серед розпеченого асфальту міських вулиць і в затінку яблуневих садків. Швидко літав над безкрайніми просторами степу і проникав в самі найпотаємніші шпаринки дерев.
Скрізь він знаходив собі забаву. В лісі він любив гратися з деревами, снувати між ними, стрімко налітати і заплутуватись в їх кронах. Зупиняючись він переводив подих і знову брався за своє.
Старезні, велетенські діди-дуби зупиняли бешкетника, похитуючи своїми вітами, немов руками. Але і далі продовжують стояти незворушно, гордо і велично. Мовляв, чого ми тільки не бачили на своєму віці, які буреломи та віхоли витримували, а тут якийсь молоденький бешкетний вітерець, насмілився потривожити наш спокій. Тітки-осики, теж вихитували і шуміли листям, іноді поскрипуючи на вередуна ніби й сердито, але одночасно й лагідно. Молоді, стрункі берізки грайливо вихитувались, тремтіли і шепотіли між собою тихенько – який же він непосидючий та верткий, от шибайголова. Але жодна не признавалась подругам, що хотіла б, щоб тільки її віти він розгойдував і тільки її листям лагідно грався. Він не зважав на цей шепіт і грався то з одною, то з іншою. Він розказував їм про все, що бачив, про безкрайні простори, про свої мандри. А вони так і хилилися додолу від його дотику. Молоді ясені коли він наближався до них відганяли його своїми вітами і напружувались, щоб не зігнутись. Мовляв – от шибайголова, не те що ми стоїмо тут і нікому не коримося, запустили і тобі кланятись зайдо не будемо. Але тихенько підглядали, як він грається з берізками і заздрили йому. Він же не був прив‘язаний до землі корінням.
А коли йому набридало подорожувати лісом, де він встиг вивчити вже кожну шпаринку, він летів в безкрайні, безмежні степи. Їхні простори вабили його – от де можна дійсно вволю налітатись, розігнатись, розійтись і вволю натішитися нестримною свободою.
Стрімко вриваючись у степ, який в полуденну спеку дрімав під променями сонця серед тріскотні цикад і цвіркотіння горобців, окликів куріпок, криків степових білих чайок, вітерець будив його. Любив він зануритись у траву, хвилюючи і розбурхуючи її. Тоді степ ставам великим зеленим морем, що вигравало хвилями. Так і хотілося зануритись в нього і плисти, плисти все далі і далі аж до небокраю, якого так і не вдавалося досягнути. Любив він пестити пелюстки польових квітів, проганяючи від них трудівниць бджілок і лінивих джмелів, які з невдоволеним гоноровим буркотінням здіймалися вгору і знову ховались серед трави. Любив він розчісувати золотаве волосся пшеничного лану, яке виблискувало в лагідних і теплих променях сонця. А коли, несподівано він ловив в свої обійми замріяного метелика, легенько піднімав його догори, а потім лагідно опускав до долу. Метелик, тоді так кумедно махав своїми різнобарвними крильцями, що хотілося сміятись і розносити та дарувати свій сміх, всім мешканцям степу. Найбільше він тішився від забави з кульбабами. Піднімав до гори їх білий пух і над степом летіли білі хмаринки, неначе ті, що весело і грайливо простували назустріч сонцю, і до яких він так хотів дотягнутись, але не міг.
Втомившись від спеки, він одразу ж прямував у затінок верболозів, де тихо, широко і неквапливо кудись несла свої води річка. Іноді він прямував проти течії, тоді хвилі ставали гостроверхими і наперекір йому далі продовжували свою подорож до тихого і спокійного озерця. Тоді він повертався і плив за течією, здіймаючи округлі хвильки, підганяючи їх. Він любив купатись в теплому водяному плесі, яке в променях сонця вкривалось позолотою. А потім несподівано тривожив спокійну воду і золоте сяйво починало грати, вигинатись у неймовірному танку, і здавалось, ніби по поверхні озера хтось розсипав пригорщі золотих монеток, які переливались і посилали сонячних зайчиків що розбігались навкруги і ховалися в листі зажурених верб. .
Незважаючи на свої забави, він заздрив своїм старшим братам вітрам, що гордо снували у висоті серед хмар, то збираючи їх до купи, то розганяючи їх. Йому теж хотілося поринути туди у височінь до хмар і навіть далі за хмари – до самого сонця.
Одного разу він поділився своєю потаємною мрією із старшим прохолодним і суворим братом Грозовим вітром і запитав, що він має зробити, щоб його мрія здійснилась. Брат був зайнятий тим, що зганяв докупи білі хмарки, які від тісняви ставали сірими і навіть темно синіми, майже чорними. Грозовий вітер, не хотів припиняти свою роботу, не зважав на малого, тому вітерцю доводилось постійно літати за ним і смикати то з одного, то з іншого боку. Врешті решт брату набридло ця балаканина і він сказав: Щоб досягнути небес, потрібно стати сильним, безжальним і байдужим до чужих проблем, потрібно боротися, руйнувати, довести всім, що ти найсильніший. Потрібно загартуватися в боротьбі і тільки тоді ти зможеш піднятись до нас.
Сказавши це брат далі продовжив свою невідкладну роботу, яка так відрізнялась від пустотливих забав вітерця.
Хмари ставали все темнішими і холоднішими, в надрах яких народжувався лід і вогонь одночасно, які починали сердито гриміти, які заховали за собою сонце.
Вітерець сказав собі – я сильний. Я тану ще сильнішим, я буду руйнувати все на своєму шляху, примушу всіх покоритися мені. І тоді я піднімусь за хмари і покорю ще й сонце.
----Продолжение в коментах-------ю
Ввірвавшись у хмари вітер, почав розкидати їх в сторони, даючи дорогу сонячному промінню. Він знав, що робить це лише для цих двох, що стоять там у низу і дивляться у вічі один одному. Він захотів подарувати їм сонце.
А внизу хлопець підійшовши до дівчини легеньким порухом руки змахнув зі щоки сльозу і запитав:
- Вітер?
Дівчина похитала головою із сторони в сторону і сказала, посміхаючись :
- Так, вітер...
А тим часом дощ несподівано припинився, хмари почали розходитись і сонце надіслало свої перші лагідні промені. Самий перший промінець сонця впав на пелюстки ромашки і бігав по цих пелюстках, немов, щось там шукав. По пелюстках тихо перекочувались краплини, що залишились від дощу. Промінець переходив від однієї краплини до іншої, ті світились та всміхались йому. Але він не зупинявся і продовжував шукати. Раптом він зупинився на одній краплині і вона заграла всіма кольорами веселки в його обіймах. Так, це була саме та, що він шукав, одна єдина, яку відрізниш від всіх інших... Це була саме ця сльозинка, зі щоки дівчини. Промінець сонця лагідно обнімав сльозинку, а та всміхалась йому усмішкою, якою не змогла б всміхатись жодна інша краплина в світі. Сльозинка і промінець були щасливі. І цей сонячний промінець уже і не пам‘ятав як колись він був вітром.
Ввірвавшись у хмари вітер, почав розкидати їх в сторони, даючи дорогу сонячному промінню. Він знав, що робить це лише для цих двох, що стоять там у низу і дивляться у вічі один одному. Він захотів подарувати їм сонце.
А внизу хлопець підійшовши до дівчини легеньким порухом руки змахнув зі щоки сльозу і запитав:
- Вітер?
Дівчина похитала головою із сторони в сторону і сказала, посміхаючись :
- Так, вітер...
А тим часом дощ несподівано припинився, хмари почали розходитись і сонце надіслало свої перші лагідні промені. Самий перший промінець сонця впав на пелюстки ромашки і бігав по цих пелюстках, немов, щось там шукав. По пелюстках тихо перекочувались краплини, що залишились від дощу. Промінець переходив від однієї краплини до іншої, ті світились та всміхались йому. Але він не зупинявся і продовжував шукати. Раптом він зупинився на одній краплині і вона заграла всіма кольорами веселки в його обіймах. Так, це була саме та, що він шукав, одна єдина, яку відрізниш від всіх інших... Це була саме ця сльозинка, зі щоки дівчини. Промінець сонця лагідно обнімав сльозинку, а та всміхалась йому усмішкою, якою не змогла б всміхатись жодна інша краплина в світі. Сльозинка і промінець були щасливі. І цей сонячний промінець уже і не пам‘ятав як колись він був вітром.
Сказавши ці слова, він несподівано впав на тихе плесо озера і почав розбурхувати воду. Озеро завирувало, велетенські хвилі уже не торкались лагідно берега, а із загрозливим бурмотінням летіли назустріч йому, здіймаючи фонтан бились об берег, залишали на ньому білу піну, розмивали його, забираючи із собою цілі шматки чорного в’язкого, розмоклого грунту. Вода стала темною і холодною. Розлючений та несамовитий вітер примусив верби нахилити свої віти до води і раз за разом, немов канчуками розрізувати хвилі.
Потім він стрімко пронісся проти течії річки, яка, навіть здалось на мить зупинила свій біг. Хвилі ставали, немов здичавілі коні на диби, загортаючись назад проти течії.
Виринувши з річки він несамовито пролетів над степом. В цей момент небеса заклекотіли, простягнули до землі криваві списи блискавок. Темні хмари скинули до долу нескінченний важкий потік води, змішаної з білими, холодними горошинами граду. Пшеничний лан, який ще недавно виграв золотом, почорнів. Він пройшовся потемнілим полем, прибивши його до землі і не даючи піднятись жодному колоску. Степ уже був не безкрайнім. Навколо стояла суцільна стіна дощу, яка протиралась від темних хмар, до такої ж почорнілої землі. Не зустрівши в степу жодного супротиву, він вирішив позмагатися із лісом. Показати цим пихатим, як йому зараз уже здавалося, та прив‘язаним до землі деревам, на що він здатний, довести, що він сильніший всіх.
Спершу він налетів на беззахисних берізок. Які затремтіли від страху. Вони вперше бачили свого знайомого і завжди веселого пустуна вітерця таким сердитим. Він пригинав їх додолу, примушуючи вклонятись йому і постійно сердито завивав я найсильніший, я наймогутніший, я всіх переможу і дістанусь за хмари до сонця. Зламавши та понівечивши не декілька берізок, він взявся за ясенів. Їх горда впертість тільки додавала йому злості і сил. Налетів на них з такою неочікуваною силою, яку вони відчули вперше, і від несподіванки зігнулися додолу. Ну от, бачите, і ви мені вклонилися. Тепер я хазяїн тут, я найсильніший і наймогутніший продовжував виводити він свою грізну пісню. Тріскучі тітки осики навіть спробували зупинити бузувіра, але це його тільки ще більше розсердило і він трощив їх одна за одною. З тужливим, передсмертним тріскотом ламалися стовбури і вони падали на землю, де залишалися лежати лише в передсмертній агонії тремтячи листям. Старі і кремезні діди-дуби спробували зупинити його, розставивши свої віти. Та їм не вдалось цього зробити. Ніщо не змогло подолати його лють. Зламавши кілька гілок, які з гуркотом полетіли донизу, вітер, так тепер він уже був вітром, а не вітерцем, вирвався з лісу і понісся туди, до тих, хто себе називав себе Володарями землі, тих істот, що ходили не так як всі звірі пригнувшись до землі, а прямо і гордо, тих, які вважали, що покорили природу і стихії.
Із ще більшою люттю вітер увірвався до селища, що розкинулось понад лісом. Промчавши вулицями він зірвав та відкинув у бік кілька парканів, розкидав стіжки сіна, і про розносив його по вулицях та усіх закутках, пройшовся по дахах будинків, скидаючи додолу черепицю і розбиваючи її об землю. Від вітру та дощу люди, швидко пригнувшись до землі побігли до будинків. Він заглядав їм у вічі. Немов запитуючи, ну хто з нас сильніший, могутніший, хто володар планети? Від його поглядів у людей на очах з‘являлись сльози і вони закриваючи обличчя руками, ухилялись від вітру. Все, я наймогутніший тут на землі, тепер я зможу покорити і небеса, самовдоволено співав він свою пісню...
Раптом, він побачив молодого хлопчину, який не відрізнявся від інших ні великим зростом, ні кремезною статурою, але чомусь не нагинався додолу, не закривав обличчя руками і не відхилявся в сторону. Навпаки, він йшов вперед, піднявши голову, і вдивляючись кудись крізь стіну дощу. Вітер зазирнув йому в очі. Зараз ти в мене заплачеш як інші - грізно сказав він. Але той лише трішки примруживши очі далі вдивлявся вперед і йшов на зустріч вітру, міцно притискаючи до грудей обома руками якийсь пакунок. Можливо, саме те, що він притискає до грудей дає йому силу не коритися мені - подумав вітер. Потрібно вирвати у нього цей пакунок і заволодіти ним, тоді я стану ще могутнішим і сильнішим. Але як він не старався, як не налітав на юнака, не змін вирвати цей пакунок. Той тільки ще сильніше притискав пакунок до грудей. Вітер зібрав всі свої сили і вирішив знову налетіти на юнака. Тут він побачив, що хлопчина посміхається і його погляд направлений на когось. Повернувшись вітер помітив під розлогим каштаном дівчину, яка стояла, ховаючись від дощу під зеленою і привітною кроною, і теж посміхалася юнаку. Юнак підійшов до дівчини і розгорнувши пакунок та протягнув їй букет білих польових ромашок. Такого зухвальства вітер не чекав. Він уже хотів накинутись на букет, розкидати його та понівечити, але чомусь перед цим він на мить заглянув в очі дівчини. В її очах з‘явилась сльоза і повільно почала повзти по щоці. Ага, все-таки заплакала, зрадів вітер. Але щось його непокоїло. Хоча в очах у дівчини і бриніла сльоза, але самі очі не були сердиті і роздратовані, як він звик бачити у інших людей. Навпаки вони були веселі. І він зрозумів, що ця сльоза викликана не його поглядом, а чимось іншим, сильнішим за нього, сильнішим понад усе на світі.
Вітер, на хвилинку зупинився, стих. І раптом, зібравши усі свої сили поринув у небо до хмар. Інші вітри, розсердились на таке зухвальства. Як посмів цей молодий і ранній вітер, який тільки-тільки почав набирати сил, злетіти туди, де володарями були вони. Вітри почали зупиняти його, шмагати його дощем та градом, рвати на шматки. Але так і не змогли зупинити, ніщо тепер не змогло зупинити його на шляху до його мет
Сказавши ці слова, він несподівано впав на тихе плесо озера і почав розбурхувати воду. Озеро завирувало, велетенські хвилі уже не торкались лагідно берега, а із загрозливим бурмотінням летіли назустріч йому, здіймаючи фонтан бились об берег, залишали на ньому білу піну, розмивали його, забираючи із собою цілі шматки чорного в’язкого, розмоклого грунту. Вода стала темною і холодною. Розлючений та несамовитий вітер примусив верби нахилити свої віти до води і раз за разом, немов канчуками розрізувати хвилі.
Потім він стрімко пронісся проти течії річки, яка, навіть здалось на мить зупинила свій біг. Хвилі ставали, немов здичавілі коні на диби, загортаючись назад проти течії.
Виринувши з річки він несамовито пролетів над степом. В цей момент небеса заклекотіли, простягнули до землі криваві списи блискавок. Темні хмари скинули до долу нескінченний важкий потік води, змішаної з білими, холодними горошинами граду. Пшеничний лан, який ще недавно виграв золотом, почорнів. Він пройшовся потемнілим полем, прибивши його до землі і не даючи піднятись жодному колоску. Степ уже був не безкрайнім. Навколо стояла суцільна стіна дощу, яка протиралась від темних хмар, до такої ж почорнілої землі. Не зустрівши в степу жодного супротиву, він вирішив позмагатися із лісом. Показати цим пихатим, як йому зараз уже здавалося, та прив‘язаним до землі деревам, на що він здатний, довести, що він сильніший всіх.
Спершу він налетів на беззахисних берізок. Які затремтіли від страху. Вони вперше бачили свого знайомого і завжди веселого пустуна вітерця таким сердитим. Він пригинав їх додолу, примушуючи вклонятись йому і постійно сердито завивав я найсильніший, я наймогутніший, я всіх переможу і дістанусь за хмари до сонця. Зламавши та понівечивши не декілька берізок, він взявся за ясенів. Їх горда впертість тільки додавала йому злості і сил. Налетів на них з такою неочікуваною силою, яку вони відчули вперше, і від несподіванки зігнулися додолу. Ну от, бачите, і ви мені вклонилися. Тепер я хазяїн тут, я найсильніший і наймогутніший продовжував виводити він свою грізну пісню. Тріскучі тітки осики навіть спробували зупинити бузувіра, але це його тільки ще більше розсердило і він трощив їх одна за одною. З тужливим, передсмертним тріскотом ламалися стовбури і вони падали на землю, де залишалися лежати лише в передсмертній агонії тремтячи листям. Старі і кремезні діди-дуби спробували зупинити його, розставивши свої віти. Та їм не вдалось цього зробити. Ніщо не змогло подолати його лють. Зламавши кілька гілок, які з гуркотом полетіли донизу, вітер, так тепер він уже був вітром, а не вітерцем, вирвався з лісу і понісся туди, до тих, хто себе називав себе Володарями землі, тих істот, що ходили не так як всі звірі пригнувшись до землі, а прямо і гордо, тих, які вважали, що покорили природу і стихії.
Із ще більшою люттю вітер увірвався до селища, що розкинулось понад лісом. Промчавши вулицями він зірвав та відкинув у бік кілька парканів, розкидав стіжки сіна, і про розносив його по вулицях та усіх закутках, пройшовся по дахах будинків, скидаючи додолу черепицю і розбиваючи її об землю. Від вітру та дощу люди, швидко пригнувшись до землі побігли до будинків. Він заглядав їм у вічі. Немов запитуючи, ну хто з нас сильніший, могутніший, хто володар планети? Від його поглядів у людей на очах з‘являлись сльози і вони закриваючи обличчя руками, ухилялись від вітру. Все, я наймогутніший тут на землі, тепер я зможу покорити і небеса, самовдоволено співав він свою пісню...
Раптом, він побачив молодого хлопчину, який не відрізнявся від інших ні великим зростом, ні кремезною статурою, але чомусь не нагинався додолу, не закривав обличчя руками і не відхилявся в сторону. Навпаки, він йшов вперед, піднявши голову, і вдивляючись кудись крізь стіну дощу. Вітер зазирнув йому в очі. Зараз ти в мене заплачеш як інші - грізно сказав він. Але той лише трішки примруживши очі далі вдивлявся вперед і йшов на зустріч вітру, міцно притискаючи до грудей обома руками якийсь пакунок. Можливо, саме те, що він притискає до грудей дає йому силу не коритися мені - подумав вітер. Потрібно вирвати у нього цей пакунок і заволодіти ним, тоді я стану ще могутнішим і сильнішим. Але як він не старався, як не налітав на юнака, не змін вирвати цей пакунок. Той тільки ще сильніше притискав пакунок до грудей. Вітер зібрав всі свої сили і вирішив знову налетіти на юнака. Тут він побачив, що хлопчина посміхається і його погляд направлений на когось. Повернувшись вітер помітив під розлогим каштаном дівчину, яка стояла, ховаючись від дощу під зеленою і привітною кроною, і теж посміхалася юнаку. Юнак підійшов до дівчини і розгорнувши пакунок та протягнув їй букет білих польових ромашок. Такого зухвальства вітер не чекав. Він уже хотів накинутись на букет, розкидати його та понівечити, але чомусь перед цим він на мить заглянув в очі дівчини. В її очах з‘явилась сльоза і повільно почала повзти по щоці. Ага, все-таки заплакала, зрадів вітер. Але щось його непокоїло. Хоча в очах у дівчини і бриніла сльоза, але самі очі не були сердиті і роздратовані, як він звик бачити у інших людей. Навпаки вони були веселі. І він зрозумів, що ця сльоза викликана не його поглядом, а чимось іншим, сильнішим за нього, сильнішим понад усе на світі.
Вітер, на хвилинку зупинився, стих. І раптом, зібравши усі свої сили поринув у небо до хмар. Інші вітри, розсердились на таке зухвальства. Як посмів цей молодий і ранній вітер, який тільки-тільки почав набирати сил, злетіти туди, де володарями були вони. Вітри почали зупиняти його, шмагати його дощем та градом, рвати на шматки. Але так і не змогли зупинити, ніщо тепер не змогло зупинити його на шляху до його мет
Мы используем файлы cookies для улучшения навигации пользователей и сбора сведений о посещаемости сайта. Работая с этим сайтом, вы даете согласие на использование cookies.